Constantin Cucoș: „Încă nu este timpul să trimitem manualul la muzeu”
Cap în cap 17 octombrie 2014 Niciun comentariu la Constantin Cucoș: „Încă nu este timpul să trimitem manualul la muzeu” 446![](http://www.opiniastudenteasca.ro/wp-content/uploads/2014/10/s560x316_manuale_scolare-560x377.jpg)
Ministrul Educației, Remus Pricopie, a spus săptămîna trecută că dacă nu se va rezolva problema manualelor școlare, s-ar putea ajunge la editorul unic al ministerului. Este aceasta o soluție?
În niciun caz. Ministerul nu poate clama verdicte ultimative la o problemă pe care singur a generat-o, la o propunere luată cam în pripă fără a lua în calcul complexitatea și consecințele acestei inovări. Probabil că inițiativa, din perspectivă politică, „suna” bine. Din perspectivă acțională, a ratat cu brio. Din perspectivă didactică, însă, ministerul ar fi trebuit să facă o analiză a perspectivei introducerii manualelor alternative, să inițieze un proiect-pilot, la nivelul unui lot de școli sau de produse curriculare de acest gen, pentru a cunoaște impactul, reverberațiile pozitive și negative, pentru a corela sau corecta aceste manuale cu realitățile sau posibilitățile elevilor, școlilor, profesorilor. O astfel de reformare a suporturilor de învățare nu se face prin decret, din cabinet, ci prin cunoașterea și studierea concretă a contextelor educaționale, a obstacolelor, a consecințelor. Manualul digital e o treabă foarte complicată ce presupune o gestionare pe măsură. Editorul unic e soluția de criză a unui minister aflat în dificultate, care trebuie să „dreagă busuiocul”, oferind ceva, nu contează cum, la niște somații sau comandamente suprapuse. E firesc? Cine garantează că aceste manuale corespund exigențelor psihopedagogice? Nu cumva vom asista la un experiment, pe copii, la scară națională? Așa ceva ne aduce aminte de practici revolute din sisteme de învățămînt pe care credeam că le-am depășit. Cred că nici în perioadele de tristă amintire nu se lucra așa, pe nepregătite, pompieristic.
Apariția manualelor alternative, a diversității de idei și de oferte, a dat peste cap procesul de învățare?
Nu, de bună seamă. Învățarea se corelează bine cu pluralitatea ideilor și a surselor alternative de învățare – pînă la un punct, desigur, după care apare „zgomotul” informațional. Este bine dacă se poate alege dintre mai multe variante de manual. Este de aplaudat că s-a trecut de la unicitatea sursei de învățare la o pluralizare a viziunilor sau interpretărilor. Sursa unică induce o viziune statică, înghețată, fixă despre cunoaștere și lume. De asemenea, ea conduce la omogenizare și masificare, în sensul că toți se aliniază nediferențiat la aceleași cunoștințe și valori. Învățarea copilului cu mai multe referențialuri de învățare se va face treptat, pe măsura puterii de absorbție, de semnificare a lucrurilor. Nu e indicat să punem pe banca unui copilul de clasa întîi, de pildă, o sumedenie de manuale sau auxiliare de învățare, care să îl amețească, să-l debusoleze. În principiu, e bine să mergem pe o alternativitate curriculară temperată, echilibrată, justificată din punct de vedere epistemologic și psihologic.
Pe viitor, ar putea fi o soluție introducerea manualelor digitale?
Da, dar introducerea se va face în mod progresiv, de la o clasă la alta, pe trepte diferite de învățămînt. Copilul mic are nevoie în continuare de o interacțiune cu ceva concret, intuitiv, ușor observabil, manipulabil. E un dat antropologic ca orice ființă să își însușească principalele tehnici culturale – scris, citit, socotit – prin manevrabilitate directă, prin interacțiune motrică, prin practici vechi. Chiar dacă avem la îndemînă calculatorul, e bine să ne însușim algoritmul adunării sau înmulțirii prin exersarea cu obiecte concrete sau substitute ale acestora. La un moment dat, ne „desprindem” de acestea, prin accederea la operații abstracte. La fel și în cazul manualelor digitale. Ele sînt un complement (la clasele mici), dar pot și înlocui manualul concret la un moment dat care își poate dezvălui limitele. Un student, de pildă, poate să studieze preponderent pe bază de suporturi digitale. Sînt adeptul unei învățări informatizate, dar aceasta se va insinua în învățămînt progresiv, parcelat, temperat. După cum nu putem renunța la cărți, la fel, nu putem renunța la manuale în mod total. Încă nu e timpul să trimitem manualul la muzeu.
Pentru clasele I și a II-a ar putea fi înlocuite manualele de fișele întocmite de învățători?
E o soluție de avarie la care recurg educatorii din lipsa unor manuale. Ce să facă și ei? Copiii au nevoie de un suport concret, intuitiv. Nu e indicat să înlocuim manualul cu așa ceva. Și apoi, nu toată materia de la o disciplină poate fi „dublată ”de fișe, fără să mai luăm în calcul munca, creativitatea și chiar banii profesorului. Fișa își are rostul ei, e un complement instructiv care asigură activitatea individualizată, independentă, personalizată. E o extensie a suportului curricular de bază, a manualului. E un complement și nu un substitut.
Adaugă un comentariu